(untitled) (Czech Journal of International Relations, 2000)
Environmentální problémy byly zpočátku vnímány jako problémy lokálního znečištění, jež ohrožují lidské zdraví a k jejichž řešení stačí regulace na úrovni jednotlivých států. Postupně spolu s poznáním přeshraničního charakteru znečištění však docházelo ke změně vnímáni problémů životního prostředí směrem k jejích internacionalizaci, jež vyžaduje přijetí opatření na mezinárodní a globální úrovni. Se změnou charakteru a měřítka environmentálních problémů koresponduje i měnící se forma společenské odezvy na tyto problémy. Zatímco na začátku bylo za účinné řešení považováno příjímání izolovaných opatření typu „na konci výpusti“, reagujících na již vzniklý problém, zhruba od 70. let 20. století se projevila nutnost aplikovat preventivní přístup a integrovat environmentální otázky do odvětvových politik. V konceptu trvale udržitelného rozvoje byla uznána nevyhnutelnost spojit právo chudých společností na sociální a ekonomický rozvoj s úsilím o zachování fungujícího světového ekosystému, jež je pociťováno jako naléhavý problém zejména ve vyspělých zemích. Tento rozpor mezi zájmy vyspělých a rozvojových zemí, pokud jde o přístup k ochraně životního prostředí, je konkrétním příkladem strukturálního konfliktu mezi systémem teritoriálních suverénních států a integrálním světovým ekosystémem. Jednou z možností, jak analyzovat tento strukturální problém, je model tragédie společného majetku, jenž nabízí tři přístupy pro přijímání opatření na ochranu životního prostředí na mezinárodní úrovni. Jeden z nich je základem teoretického rámce mezinárodních environmentálních režimů, který je v současné době dominantním analytickým rámcem pro řešení mezinárodních problémů životního prostředí. V poslední době však začíná být pod tlakem pokračující degradace globálních ekosystémů zpochybňována adekvátnost tohoto přístupu jako efektivního nástroje řešení environmentálních problémů. Kritizována je zejména absence etických a normativních aspektů, které jsou důležitou součástí radikálnějších proudů ekologického myšlení, jež poukazují na podstatu problému lépe než „manažerský“ přístup mezinárodních režimů. Ten se v podstatě omezuje na otázku mezinárodní spolupráce. Ta však sama o sobě není zárukou efektivního řešení environmentálních problémů.